Man sliter og arbeider for å få det litt godt som pensjonist.
Så oppdager man at man savner de travle dagene og alt arbeidet -
- man trodde man ville bli så glad for å slippe.
Jeg hadde alt begynt å savne min tidligere jobb -
- da jeg brått ble kastet inn i det mest fascinerende arbeid -
- som finnes. Studiet av menneskenaturen.
Jeg kom over en dagbok hvor en morder for ettertiden hadde nedtegnet -
- tankene som ledsaget en særdeles ussel forbrytelse.
Sjelden hadde jeg opplevd slik bitterhet, slik misunnelse -
- og forakt for andre. Slik malplassert nedlatenhet.
Vår landsby King's Abbott ligner vel på andre engelske landsbyer.
En kjølig middelalders kirke i enden av en enkelt gate -
- kantet av steinhus.
Nederst i gaten spenner en bro over en elv hvor snørrete avkom -
- av fattigfolk perfeksjonerer sine ferdigheter.
Ved et overflatisk blikk er King's Abbott et vennlig sted.
Men alt er ikke slik det gir inntrykk av. Skrap på overflaten, -
- og finn verre misunnelse og rivalisering enn i det gamle Roma.
Beklager å forstyrre, doktor. Jeg ringte på hos Mr Poirot...
Dagboken handler om mordet på Robert Ackroyd, de innledende begivenheter, -
- den sløve etterforskningen - og den endelige avsløringen -
som bare er for deg, kjære leser, av den skyldige.
Hallo?
Nå gir jeg opp! Du skal ikke plage meg mer!
Jeg skal drepe deg!
Sacre!
Kjære doktor! Jeg ber tusen ganger om unnskyldning, -
- men disse grønnsakene driver meg til barbariets rand!
Tilgi meg! Jeg skammer meg!
-Hva er i veien, Poirot? -Du vet at jeg så gjerne -
- vil dyrke frem en gigantisk squash. Hver dag vanner jeg henne, -
- luker ugress med min beste pinsett, -
- og når de små blomstene viser seg, fjerner jeg alle unntatt en -
- slik at hun kan bevare sin kraft.
Men setter hun pris på all pleien? Neida! Hun vokser til vanlig format -
- og så hviler hun på sine laurbær. -Du må ikke bli så opprørt!
Nei, du har rett. Men tenk deg selv, James.
Når man trekker seg tilbake, kaster man seg over nye ting.
Unnskyld, Monsieur Parker. Hva kan jeg hjelpe Dem med?
Jeg skulle kjøre Dem til fabrikken, sir.
Men klokken er bare såvidt ti. Avtalen er klokken elleve.
Mr Ackroyd håpet De kunne komme tidligere. Det er en travel dag.
Stedets industriherre er en vulgær fyr ved navn Roger Ackroyd.
Fabrikken som Ackroyds urettmessige formue stammer fra, -
- omfatter all virksomhet her. Stadig gjæring og tummel.
-Har du en penny, Poirot? -Oui.
Takk.
Vis Monsieur Poirot hva syren din kan utrette, Ted.
Her tjener han penger på å blande kjemikalier -
- for å lage unødige produkter, mens han forurenser luften vi puster i.
Han liker å betrakte seg som vitenskapsmann.
Støyen ble visst for mye for deg, Poirot.
Slett ikke. Jeg misunner deg, mon ami.
Hvem skulle trodd at eksperimentene på bakrommet skulle føre til dette?
Kort vei til landstedet, og her denne industrielle triumfen.
Jeg er deg evig takknemlig for det første lånet, Poirot.
Du har jo dine egne triumfer, og nå belønningen. Landsens fred, hagen!
-Du angrer vel ikke på at du kom hit? -Nei, nei!
I 30 år opplevde jeg livets mørke sider. Det krever sitt.
-Det er sikkert. -Og nå, som du sier, belønningen.
-Unnskyld, Mr Ackroyd. -Hva er det, Raymond?
-Mr Paton er her, sir. -Mr Paton?
-Deres stesønn, sir. -Jeg vet hvem han er! Send ham inn!
-Hvorfor tåler jeg ikke den fyren? -Jeg må tilbake til King's Abbott.
Takk for at du viste meg din fine fabrikk, min venn.
Rart at ikke har kommet før. Men dette har vært en god uke for meg.
Les avisen din på lørdag morgen, under kommende ekteskap!
Din stesønn og Mademoiselle Flora? La meg gratulere.
Ralph, kjære gutten min! Husker du Monsieur Poirot?
-Gleder meg. Hvordan står det til? -Bare bra. Jeg må dessverre gå.
-Parker kjører deg hjem. Raymond! -Merci. Au revoir.
Hva gjør du her?
For sine uredelige inntekter har Ackroyd bygd seg et prangende hus -
- og sikkert brukt en formue på arkitekter og takstmenn.
Han bor der sammen med sin avdøde brors tidligere kone, Vera Ackroyd -
- og hennes datter Flora. Gribbene venter på at han skal gå i graven.
-Skal jeg skjenke, Mrs Ackroyd? -Ja.
-Te! Skjønt! Hei, Ursula! -Skal jeg skjenke til Dem også?
-Noe så spennende! -Teen?
Nei, den kommende kunngjøringen. Sannelig på tide.
Beklager! Jeg skal hente en klut!
Skjønner ikke hvor Roger finner disse pikene. Har du snakket med Ralph?
-Nei, mamma. Han er i London. -Skulle tro han ville ringe -
- når det gjelder hans egen forlovelse!
Jeg kom hit i går kveld. Jeg bor på White Hart. Far...
-Hva er i veien med Fernley Park? -Ikke noe.
-Jeg hører du vil kunngjøre forlovelsen. -Flora vil det.
Ja, kanskje det...
Du har utsatt det i snart tre måneder.
-Jeg har prø vd å finne en jobb, far. -Jeg sa til din avdøde mor -
- at jeg ville ta meg av deg som min egen sønn. Ikke noe men...
-Jeg sa jeg ikke ville forstyrres! -Mrs Ferrars i telefonen, sir.
-Hallo? -Roger. Det er Dotty.
Jeg må treffe deg. Det er noe jeg må si deg.
Ralph!
Jeg prøver å komme i ettermiddag. Jada, jeg kommer i ettermiddag.
Den nervøse og uberegnelige Dorothy Ferrars -
- er en gåte for landsbyen.
Hun er formuende takket være arven etter sin avdøde mann, -
- en fyllefant som døde i fjor under mistenkelige omstendigheter.
Dr Sheppard.
Om ti minutter.
-Hvem var det? -Inspektør Davis.
Si meg, Mary...
Hvorfor kom du så tidlig for å vekke henne?
Hun red på fredagsmorgnene og ville gjerne være ute før seks.
Javel. Takk. Gå og få deg en kopp te.
Veronal.
-Tror du det var selvmord? -Spør meg etter rettsmøtet.
-Nesten et år siden mannen døde? -Nesten eksakt.
Fant du noe brev?
Ikke ennå.
-Sheppard! Jeg må snakke med deg! -Du har hørt om Mrs Ferrars?
Ja, jeg møtte henne i går! Kom til Fernley Park i kveld. Halv åtte!
Jeg har tenkt på Dorothy Ferrars.
Hun må ha tatt veronalen med vilje. Av anger.
Anger?
Du hørte ikke på meg i fjor da jeg sa hun hadde forgiftet sin fæle mann.
Dette beviser det!
-Hallo! Kom inn! -Takk.
Vi har besøk, James.
-Unnskyld, doktor! Dere spiser lunsj. -Nei, vi er ferdige.
-Hercule kommer med en jobb til deg. -Ma pendule de voyage.
-Å, reiseklokke! -Kan jeg ha trukket av fjæren?
Nei, den trenger visst bare å renses skikkelig.
-Skal se hva jeg kan gjøre. -Det må være godt å ha en hobby.
Du har jo hagen din.
Ja!
Bare en stund til. Vi må være tålmodige.
Det er meget mulig at han gjør meg arveløs.
Han er temmelig ergerlig på meg. En dråpe til, så er det gjort.
Jeg blir rik når han stryker med, så han må ikke endre testamentet.
Hvorfor bor du her da og ikke på Fernley Park?
Overlat dette til meg. Ikke vær urolig.
Det kan du si!
-Du vil snart føle deg bedre. -Takk, doktor.
-James, jeg... Å, beklager! -Adjø.
-Han sto ikke i boken. -Nei, kjære søster. Kontant!
Jeg så nettopp noe temmelig rart.
For det første at Ralph Paton er her, og bor på White Hart.
-Bor han der? -Bor, ja! Og han snakket med en pike.
Jeg så ikke hvem. Trolig Flora. Men det henger ikke sammen.
Men enda rarere om det ikke var henne!
Det er ondskap i denne landsbyen, Poirot. Skikkelig ondskap.
Hva har hendt?
-Du kjente jo ikke Ashley Ferrars? -Han døde visst før jeg kom hit.
Ja...
Etter hans død gikk det alle slags rykter!
-Slikt skjer på små steder. -Coroneren sa magekatarr, -
- forverret ved akutt alkoholisme, og så bukhinnebetennelse. Det var det.
Inntil i går. Da fant jeg ut at han var blitt forgiftet.
Jeg kan like godt si dette, Poirot.
Jeg har vært...nåja, forelsket i Dorothy Ferrars i årevis.
Hun ringte meg i går, svært opprørt, og ville treffe meg.
Hun brøt fullstendig sammen. Fortalte meg alt.
Hatet mot den bøllen av en ektemann og hennes følelser for meg...
Og den fæle utveien hun hadde valgt!
Gift.
-Mord! Kaldblodig mord! -Jeg skjønner.
Hun så nok mitt sjokkerte uttrykk. Jeg klarte ikke å skjule det!
-Jeg drev henne til selvmord! -Det ble jo sagt det var et uhell!
Du må ikke bebreide deg selv, mon ami.
Hun fortalte noe annet også. En person hadde visstnok -
- kjent til at det var mord og presset henne for store summer.
-Vet du hvem det var? -Det ville hun ikke si.
Hun sa ikke engang at det var en mann...
Men de skal ikke slippe unna!
Vil du oppspore denne utpresseren?
Hadde hun bare lagt igjen et brev med navnet hans!
Roger...
Du må være forsiktig.
Takk, Ursula.
-Sheppard! God kveld. -God kveld. Poirot...
Jeg skal bare følge Poirot ut. Gå inn i salongen.
Takk, Monsieur Parker.
Morn, Dr Sheppard. Jeg visste ikke at du kom i kveld.
-Du må gratulere meg! -Må jeg det?
Se! Jeg skal gifte meg med Ralph.
Jeg vet at dere begge vil bli svært lykkelige, Flora.
Vi har vært forlovet i tre måneder, men i morgen blir det offisielt.
-Dr Sheppard! -God kveld, Mrs Ackroyd.
-Er det sant med stakkars Mrs Ferrars? -Hun døde i natt...
-Hadde hun... Var det selvmord? -Det vet vi ennå ikke?
-Stakkars henne. -Jaja...
Men livet må vel gå videre.
Fortell om disse antikke tingene, Dr Sheppard.
-Du vet nok hva det er! -Tja, selv om jeg selv er antikk...
Sheppard! Der er du. Du blir vel til middag?
Vi kan snakke sammen etterpå.
-Fernley Park... -Er Roger Ackroyd ledig?
-Nei, han spiser middag. -Middag.
Kan De be ham ringe meg? Jeg er hjemme.
-Jeg skal be ham ringe. -Vil De gi ham beskjeden nå?
Ja visst, sir.
Så jeg sa at selv om du knuser egg, er det ikke sikkert det blir omelett.
-Min avdøde mann hatet omelett! -Mr Poirot har ringt, sir.
-Jeg sa at De spiste middag. -Takk, Parker. Jeg ringer ham senere.
Min avdøde mann avskydde alt som hadde det fjerneste med kylling å gjøre.
-Siste post. Og sånn kjennes det! -Takk, Barney.
Kveldsposten.
-Legg resten på bordet, Parker. -Javel, sir.
"Kjæreste Roger."
Det er en ting som beskytter en morder.
Enhver vitneforklaring skiller seg radikalt fra enhver annen, -
- selv om alle var til stede ved samme anledning.
- Jeg håper middagen smakte? -Det skal være visst! Takk, Parker.
Jeg sk al bare si god natt til damene.
-God natt, mine damer. -Må De gå nå, doktor?
Ja, dessverre. God natt. Og som sagt - gratulerer, Flora.
Takk, Dr Sheppard. God natt.
Påkjenningene på min lommebok har vært så hyppige i det siste -
- at det er umulig å o ppfylle ditt ønske. Du forstår sikkert...
Parker, Mr Ackroyd sier han ikke vil forstyrres i kveld.
Neivel, Miss Flora.
Ikke særlig interessant aften? Hørte du ikke engang noe om Ralph?
Jo, han er endelig offisielt forlovet med Flora.
Hva med det jeg hørte ham si til henne i ettermiddag på White Hart?
Hvem vet?
Hvorfor velger folk alltid å bli syke ved sengetid?
Dr Sheppard.
Hva?
Jeg kommer straks.
Hva er det?
-Hva er det, James? -Det var Parker. Fra Fernley.
De har funnet Roger Ackroyd myrdet.
-Hvor er han? -Unnskyld, sir?
Har De ringt politiet?
Hva går det av Dem? Om Deres arbeidsgiver er myrdet...
Ringte De ikke nettopp og sa at Mr Ackroyd var myrdet?
-Jeg ville da ikke drømme om... -Har noen spilt meg et puss?
Gudskjelov!
-Jeg kunne kvele den spøkefuglen! -Jeg får sjekke om alt er i orden.
-Nei, det er ingen vits... -La meg gå og se!
-Hvor er de andre? -Bare Mr Raymond er oppe.
-Det er visst låst. -Kanskje han har gått opp og lagt seg.
Han har aldri før låst denne døren.
Nøkkelen står i på innsiden.
Ackroyd!
-Ackroyd! -Han kan ha sovnet.
-Jeg beklager, Parker. -Dr Sheppard!
Nei! Jo færre som går inn her, jo bedre.
Ring politiet, Parker.
Ja! Straks! Mr Ackroyd er myrdet.
Hva sa du?
Mr Ackroyd, sir Han er død. I arbeidsrommet!
Å Gud!
Hva gjør De her? Unnskyld, Mr Poirot. Kom inn.
-Jeg ringte akkurat til politiet. -Hva har hendt?
Mr Ackroyd er drept. Myrdet.
-Hvem har gjort noe så fryktelig? -Poirot! Gudskjelov.
Ingen har vært der inne.
Hva tror du, Poirot?
Jeg har sviktet min venn.
Vårt lokale politi er en stadig kilde til godmodig moro.
For et år siden oppfattet De ikke engang at Ashley Ferrars død var mord.
Denne gangen vil de vel hevde at Ackroyd begikk selvmord.
Ackroyd var i et merkelig humør hele dagen. Mrs Ferrars død -
- rammet ham hardt. -God kveld, mine herrer.
-Har noen rørt ham? -Jeg konstaterte bare at han var død.
-Hvem fant den døde? -Butleren Parker og jeg.
Jeg var til middag her. Hjemme fikk jeg en telefon fra Parker, som sa -
- at Mr Ackroyd var myrdet. -Hadde han alt funnet den døde?
-Nei, jeg ringte ikke til noen. -Men Dr Sheppard sier...
Jeg ringte ikke! Det sverger jeg på.
Hørtes det som Parkers stemme i telefonen?
Det la jeg ikke merke til. Jeg tok det for gitt.
-Så rart. Men De kom hit inn... -Slo inn døren. Låst fra innsiden.
Har noen sjekket vinduet?
Morderen kom iallfall inn her. Fotavtrykk.
-En gummisåle, sir. -Når ble Ackroyd sist sett i live?
-Jeg gikk klokken ni. Da levde han. -Han levde halv ti.
-Da hørte jeg ham snakke der inne. -Hvem snakket han med?
Vet ikke.
Da trodde jeg det var Dr Sheppard, men De hadde alt gått.
-Hørte De noe av samtalen? -Bare et bruddstykke.
Påkjenningene på min lommebok har vært så hyppige i det siste -
- at jeg ikke kan oppfylle ditt ønske.
-Jeg hørte ikke mer. -Kravet om penger kan være viktig.
Unnskyld, men Miss Flora var hos ham etter halv ti.
Jeg så henne komme ut av arbeidsrommet ti over ti.
-Vil De be noen hente henne? -Javel, sir.
-Dem kjenner jeg ikke. Hvem er De? -Det er Hercule Poirot, inspektør.
-Den berømte detektiven. -Å ja?
-Hva gjør De her? -Monsieur Ackroyd var en venn av meg.
-Jeg var hos ham tidligere i kveld. -Når så De ham sist i live?
Vi sa adjø kl 19.36. Så dro jeg hjem.
-Hva gjør De her nå? -Monsieur Ackroyd var svært opprørt.
Jeg var bekymret for ham og kom tilbake.
Mr Ralph Paton er på besøk fra London for å treffe Mr Ackroyd.
-De hadde en krangel. -Om hva?
Jeg vet ikke. Noe med Mr Ackroyds testament, tror jeg.
Dette er forferdelig! Det kan ikke være sant!
Miss Ackroyd, jeg har noen spørsmål.
Parker sier han så Dem komme ut av Deres onkels arbeidsrom 22.10.
-Tror De jeg er en morder? -Sett Dem ned. Vær så snill.
Vi vil bare finne ut hva alle i huset har sett eller hørt.
Javel.
Jeg gikk inn til onkel Roger for å si god natt.
Ti over ti?
Jeg vet ikke.
Ja, noe sånt.
Var han alene?
Alene? Ja.
-Så De om vinduet var åpent? -Jeg vet ikke!
Jeg så ikke etter.
Men gardinene var iallfall for.
Kan jeg kjøre deg hjem, Poirot?
Nei, takk.
Jeg foretrekker å gå.
Fra nå begynte bedraget for alvor.
Man kom knapt frem for folk som forsikret hvor uskyldige de var, -
- eller pekte ut andre som gjerningsmenn.
Det var så mye røyk at man nesten ikke så over High Street.
Riktig festlig!
-Å! Hei, Flora. -Er Mr Poirot inne?
Han er svært opprørt! Min bror er hos ham. Vi gikk innom begge to.
-Hvem kan gjøre noe sånt...? -Vanskelig å si...
Det var et retorisk spørsmål, mon ami!
-Flora er her! -Jeg beklager å forstyrre.
-Mademoiselle? -Politiet tror at Ralph myrdet ham!
Han gjorde det ikke! Det er sant!
-Jeg kan ikke hjelpe Dem, mademoiselle. -De er jo detektiv!
Din onkel var jo en venn av Monsieur Poirot, Flora?
Dessuten har jeg trukket meg tilbake. Jeg arbeider ikke mer.
-Jeg betaler. Jeg skal greie det. -Det gjelder ikke penger.
-Jenta mi, da! -Hva skal jeg gjøre?
-Hvor er Ralph nå?
Jeg vet ikke... Ikke nøyaktig. I går sa onkel Roger -
- at han bodde på White Hart, men han er ikke der nå.
De fortalte at han hadde gått derfra midt på natten.
Men alle tingene hans er igjen.
-Jeg forstår. -Nei, det gjør De ikke!
Han har gjort dumme ting før i tiden, men han kunne aldri drepe noen.
Mademoiselle, jeg kan ikke hjelpe Dem slik De ønsker.
Jeg vil gå til inspektør Davis og snakke med ham på Deres vegne.
Det kan k anskje føre til noe godt.
Mellom oss, jeg holder en knapp på Ralph Paton, stesønnen...
-Den utenlandske herren, inspektør. -Jeg vil ikke forstyrres!
Jeg vil bare ta fem minutter av Deres tid, inspektør.
Den stemmen kjenner jeg!
Sjefsinspektør Japp!
Jeg visste det var noe kjent med King's et eller annet!
-Min kjære venn! -Poirot!
Jeg trodde De var pensjonert, og så er De innblandet i mord og saker!
Nei, nei, nei! Jeg er ikke "innblandet".
Roger Ackroyd var en gammel venn av meg, det er alt.
Men De hjelper oss vel? Hjelper meg å snakke med alle disse kål-eterne?
Nei. Jeg har vært uvirksom altfor lenge.
Kom igjen, da! Det blir som i gamle dager!
Javel...
Men bare i periferien.
Inspektør Davis. Mlle Ackroyd sier at De mistenker Ralph Paton.
-Det er enten han eller butleren. -Hva har vi på Paton?
1. Han forlot White Hart i natt og er ikke sett siden.
2. Han skal være i økonomisk uføre og vil trolig nyte godt av testamentet.
-3. Han skal ha kranglet med offeret. -Det lyder jo saftig.
-Kanskje litt for saftig, mon ami. -Vi får se på det.
Et par sko vi fant på White Hart.
Jeg skal sammenligne dem med avtrykket på vinduskarmen.
Har noen sett mistenkelige fremmede her omkring?
Har noen fremmede oppsøkt Mr Ackroyd den siste uken eller så?
Ja. Den unge mannen som sa han var selger.
Onsdag. Han var hos Mr Ackroyd en drøy time.
Nei. En uskyldig selger. Han ville selge diktafoner til fabrikken.
Mr Ackroyd ba ham komme hit og demonstrere. En Mr Tuffnell.
Javel. La oss gå tilbake til kvelden i går.
Det var noe i går kveld, inspektør. Jeg var på terrassen -
- utenfor salongen og røykte ved halvti-tiden. Jeg så...
Jeg mente jeg så en kvinne forsvinne blant buskene nær lysthuset.
-Bare et glimt av noe hvitt. -Ingen anelse om hvem det var?
Jeg vet ikke engang... Det kan ha vært måneskinnet som spilte meg et puss.
Javel. Takk.
Da dere, Dr Sheppard og Parker, slo inn døren, fikk dere se -
- Mr Ackroyd død i denne stolen. -Riktig.
-Får jeg lov, inspektør? -Selvsagt.
Er dette rommet nøyaktig som da?
Gardinene var for, sir.
Og lyset var tent.
Bon. Noe annet?
- Ja. Den stolen var trukket ut mer. -Bon.
Vis meg.
Det var merkelig.
Hvordan sier De det, inspektør?
Ingen sitter da i en stol som står slik!
Ingen normal plassering, men ikke særlig viktig, vel?
Nei. Totalt uvesentlig. Derfor er det så interessant.
Denne skoen passer nøyaktig til merkene på vinduskarmen
Ja, det er klart, inspektør.
Det er klart.
I øyeblikket er Ralph Paton hovedmistenkt.
Om sølete sko kunne dømme, -
- ville han dingle i galgen i morgen tidlig.
Det er bare ett problem. Vår karakterløse Lothario er forsvunnet.
Jeg hjalp Mr Ackroyd bygge dette huset - tegne det og alt.
Moderne hus er ikke ikke innrettet for tjenere, slik som skikkelige hus.
-Mr Ackroyd ville ha det sånn. -Han var jo en god arbeidsgiver?
Han kunne være brysk, men alltid rettferdig. Vi får aldri se maken.
Så sant.
Hva er deres oppfatning av sekretæren Raymond?
Litt av en tørrpinne, om sant skal sies. Men han er ålreit.
Han sa til inspektør Davis at han hadde hørt Ackroyds stemme -
- etter halv ti. Jeg er tilbøyelig til ikke å tro ham.
Å, jeg vet ikke. Jeg tror ikke han er typen som snakker usant.
Men det var noe... Jeg har ikke nevnt det, men det har plaget meg.
Den lå vanligvis i glasskapet i stuen.
Jeg er sikker på at den var der før middag i går.
Unnskyld. Monsieur Parker vil gjerne vise oss noe.
Disse.
-De kom med siste post i går. -Hva så?
-Det var fem da jeg leverte dem. -Og nå er det fire.
Jeg merket det fordi disse ser ut som forretningsbrev, -
- men det var et personlig også. Håndskrevet, blå konvolutt.
-Ackroyd stakk det kanskje i lommen. -Ble noe slikt funnet på den døde?
Nei.
-De franske vinduene til salongen? -Ja. Og der inne var skapet -
- med mordvåpenet innenfor beleilig rekkevidde.
Her vender ikke noe vindu mot terrassen -
- før Ackroyds arbeidsrom.
Sjefsinspektør! De ringte fra telefonselskapet.
De har sporet samtalen Sheppard fikk. 22.15 fra en telefonboks -
- på King's Abbott jernbanestasjon. Posttoget til Liverpool går 22.23.
Hvor ringte morderen? Det virker meningsløst.
Å, det var nok en mening. Når vi kjenner den, vet vi alt.
Det har vært pent og tørt vær i fjorten dager.
Hvorfor var avtrykket i vinduskarmen sølete?
-Gartneren lot kranen dryppe. -Å ja.
Og her er det samme avtrykket.
-Er det fotavtrykk etter damen også? -Nok av damer i huset.
La oss undersøke lysthuset.
Min Emily ville ha et slikt, men det passer liksom ikke i Isleworth.
Hva har De der, Poirot?
Stoff fra et lommetørkle eller noe slikt.
Husk en ting. Et godt vaskeri stiver ikke lommetørkler.
-Er fabrikken i ulage i dag? -Fordi Mr Ackroyd er borte? Neppe.
Blir ikke hans faste hånd savnet?
Den ville snarere sinke det hele. Beklager... Skulle ikke sagt det.
Men sannheten er at jeg ledet den daglige drift - uten å få noen takk.
Diverse kreditorer, 403 pund, 7 shilling og 4 pence.
Mr Hammond er Mr Ackroyds advokat, både privat og for bedriften.
Sjefsinspektør Japp fra Scotland Yard. Dette er Hercule Poirot.
-Privatdetektiv. -Det gjelder innholdet i testamentet.
Javel, men jeg kommer senere for å lese det opp.
Så mye å gjøre!
-Ja. Hva inneholder det? -En rekke legater og gaver.
For eksempel?
500 pund til sekretæren, Mr Raymond.
Vera Ackroyd får avkastningen av 10 000 pund i aksjer -
- så lenge hun lever. 20 000 pund til hennes datter Flora Ackroyd.
-Og hovedparten av formuen? -Resten, deriblant Fernley Park -
- og aksjene i Ackroyd Kjemiske går til adoptivsønnen Ralph Paton.
Si meg, var Monsieur Ackroyds formue svært stor?
Å ja! Mr Paton vil bli en meget rik ung mann.
Merci.
Si meg, var stasjonsmesteren til noen hjelp?
Ikke mye. Ingen husker om noen ringte, men omtrent da kom London-toget -
- ved en plattform og Liverpool-toget ved den andre.
-Ble noen sett gå på togene? -Bæreren husker en ung mann -
- som gikk på toget til Liverpool. Han tror han...
Voila!
-Hun ser passe nedtrykt ut. -Ja.
La oss muntre henne opp.
Bon jour, Mademoiselle Ackroyd!
-Dere skremte meg. -Jeg vil gjerne spørre om noe.
Var De i nærheten av lysthuset på drapskvelden?
-Nei. -En dame ble sett i nærheten.
-Det var ikke meg. -Det var rundt halv ti.
-Takk. De har vært til stor hjelp. -Jeg må gå tilbake til huset.
-Jeg hadde bare så vidt begynt! -Ja. Er hun ute av syne?
Ja. Hva gjør De?
-Poirot! -Man må alltid holde øynene åpne!
Et lite glimt i solskinnet...
Voila!
En giftering.
En kvinnes, etter størrelsen å dømme.
-Meget trolig. Tror De det blir flekker? -Rart sted å finne en giftering.
Her er en inskripsjon!
"Fra R, 13. mars".
Vet vi hvem "R" kan være?
Nei.
-Mr Raymond! -Ikke nå, sjefsinspektør!
-Hva skjer, Parker? -Jeg vet ikke. Noe er blitt borte.
Jeg har aldri trodd at tjenerstaben på Fernley Park -
- var pålitelig! -Hva har hendt, Madame?
-Penger er blitt borte. -Stjålet!
Det vet vi ikke!
40 pund, Monsieur Poirot. Fra stakkars Rogers soverom.
Mr Hammond har kommet for å lese testamentet.
Han spurte Raymond om det var penger i huset. De hører jo til formuen.
Da Raymond skulle hente dem i Ackroyds soverom, var de borte.
Jeg har aldri trodd at tjenerne var å stole på.
-Hvem er mistenkt? -Stuepiken Ursula.
Hun ble sagt opp i går. Tenkte vel å ta med seg en ufortjent bonus!
-De er Ursula Bourne? -Ja, sir.
De skal visst slutte? Hvorfor?
Jeg hadde flyttet noen papirer på Mr Ackroyds pult. Han ble svært sint -
- og sa at jeg måtte gå.
En betydelig sum, 40 pund, har forsvunnet fra denne skuffen.
Om De tror jeg tok dem og derfor ble sagt opp, så tar de feil.
-Det virker som... -La meg, inspektør.
Mlle Ursula, Monsieur Ackroyd sa Dem jo opp i går ettermiddag?
-Hvor lenge varte intervjuet? -Intervjuet?
Mellom Dem og Monsieur Ackroyd.
-Ti minutter? Tyve? En halv time? -Noe sånt.
-En halv time? -Iallfall ikke mer.
Takk, Mademoiselle.
Ikke en penny!
Seks år jobbet jeg for kjeltringen. Ikke en skarve penny!
Det er sånn de er, ikke sant?
Men hvem ler sist? Hvem kjenner alle de små familiehemmelighetene?
Siste bestilling, mine herrer!
Kom igjen. Nok av plass!
Kom igjen da, kjeltring! Nok av plass!
Først blir Ackroyd brutalt stukket ned i arbeidsrommet.
Nå er tjeneren Parker med vilje kjørt over med en bil...
Er han helt hensynsløs? Vet han ikke hvor sjeldne gode tjenere er?
De sløve etterforskerne fortsetter å løpe rundt i ring.
-Hvorfor drepe butleren? -Kanskje han ville fortelle oss noe.
Men hva mener De om stuepikens historie?
-Hvilken historie? -Om oppsigelsen.
Tar det en halv time å si opp en tjener?
Det var om ettermiddagen. Kan ikke ha noe med drapet å gjøre.
Jeg er ikke sikker. Kanskje stoffbiten jeg fant betyr noe.
-De gjør som De alltid gjør. -Hva da?
Forvirrer meg. Akkurat når jeg føler jeg har taket på ting.
Si meg, sjefsinspektør, hva innebærer det taket?
-Man må tenke logisk, ser De. -Ja visst. Bien sur.
Den siste som så Ackroyd i live, var Dr Sheppard, som gikk kl 9.
De glemmer Flora Ackroyd som sa god natt ti over ti.
Ta det ikke så tungt. Jeg tror henne ikke. Fortsett.
Men hvorfor skulle hun...
Nåja. Så hørte Raymond at Ackroyd snakket med noen halv ti.
Ralph Paton forsvant fra sitt losji på mordnatten. Så har ingen sett ham.
Den Ackroyd snakket med, ba om penger.
Paton hadde alltid pengesorger, og han er hovedarvtaker.
Paton kranglet med offeret. Fotavtrykkene hans i vinduskarmen.
-Så hvem tror De er morderen? -Morsomt, Poirot!
Var Paton uskyldig, ville han meldt seg.
Det er en teori. De har nok en slags grå celler!
Men mye er utelatt der. Stolen som var flyttet.
-Ikke den stolen nå igjen! -Den ble trukket ut, skjøvet inn.
Kanskje morderen var redd Parker en dag skulle innse betydningen.
-Jeg forholder meg til fakta! -Stolen er et faktum, mon ami!
Liksom telefonsamtalen, gifteringen, de forsvunne pengene -
- og drapet på Parker!
Hercule!
Madame Sheppard.
Er det ikke fælt med arme Parker!
-Vil De presentere meg for Deres venn? -Naturligvis.
-Sjefsinspektør Japp fra Scotland Yard. -Jeg tenkte nok det. Så spennende.
Jeg tror ikke Roger Ackroyd visste at Parker drakk.
Det er noe dere to snushaner burde tenke over!
Unnskyld meg.
Jøss.
Tiden er avgjort inne for Poirot til å handle.
Merci.
Mademoiselle Ursula! Bli her, er De snill.
-Doktor, vil du sitte ned? -Takk.
Først vil jeg be Dem om noe, Mademoiselle.
-Meg? -Oui.
Om De vet hvor Paton er, må De be ham gi seg til kjenne.
Jeg sverger på at jeg ikke aner hvor Ralph er.
Jeg har hverken sett ham eller hørt fra ham på morddagen eller senere.
Bien!
Det var det!
Alle andre her er enten venn av Ralph Paton eller sto ham nær.
Vet dere hvor han er, så snakk ut!
Jeg ber dere!
Jeg har tenkt å finne sannheten, og det skal jeg, -
- på tvers av dere alle!
Takk.
-Mr...? -Poirot, Madame Folliott.
Hercule Poirot.
Jeg ber så meget om unnskyldning for at jeg kommer slik.
Jeg har sett referansene De ga en tidligere stuepike, Ursula Bourne.
Hun sluttet visst hos Dem for litt over et år siden?
Det stemmer.
Jeg lurte på om De kunne fortelle noe mer om henne.
-Hvor hun er fra, familien... -Jeg vet ingenting!
Jeg skjønner.
Hvem var hennes arbeidsgiver før hun kom til Dem?
Jeg husker ikke.
-Er det nødvendig å spørre om dette? -Neida. Unnskyld.
Jeg trodde ikke De ville ha noe imot å svare.
Taxi!
News Chronicle i Fleet Street, s'il vous plait.
-Jada, jada, ta vekk klokka! -De vet at venting ergrer meg!
-Mr Hammond. -God dag, sjefsinspektør.
Bevares! Så mye å velge mellom at jeg blir helt matt!
Hva fant De ut om Monsieur Paton i leiligheten?
Ingenting. Seng, bord, stol. Ingen hadde vært der på en uke.
Fikk De listen over pleiehjem til meg?
Merci.
Her er ikke noe jeg kan spise. Makaroni ditt, raviola datt.
-Har de ikke kjøtt? -Spaghetti bolognese er med kjøtt.
Jeg liker ikke spaghetti.
Vi trenger Deres hjelp. De var jo advokat for både Roger Ackroyd -
- og Dorothy Ferrars? -Ja. Vi håndterte alle hennes saker.
Monsieur Ackroyd mente at hun var utsatt for utpressing.
Det kan være en sammenheng mellom det og mordet på Roger Ackroyd.
-Utpressing? -Overrasker det Dem?
Nei. Det forklarer så mangt. I løpet av det siste året -
- solgte Mrs Ferrars verdipapirer. Pengene gikk inn på hennes konto, -
- men ble ikke reinvestert. Jeg trodde pengene gikk til -
- en kvinne som hadde krav mot avdøde Mr Ferrars.
Hva innbragte salget?
Til sammen minst 20 000 pund.
For 20 000 pund kunne jeg gå av og bo i Sør-Frankrike.
Nei. De ville ikke like maten, sjefsinspektør.
Men ingen av våre muntre mistenkte later til å ha fått slike summer.
Se, Deres gamle leilighet. Hvem bor der nå?
-Ingen. Den er fortsatt min. -Å nei! Det visste jeg ikke.
-Kom, så ser vi på den. -Nei! Og forresten har jeg ikke nøkler.
Jo da! Jeg lurte på hvorfor De ville gå denne veien. Kom.
-Hjem, kjære hjem, Poirot. -Oui.
-Men her er fullt av gjenferd. -Nokså livaktige, noen av dem.
Vet De, sjefsinspektør, dette London-besøket...
...gjør meg urolig.
Og dette...
...enda mer.
-De passer ikke på landet. -Slikt må De ikke si!
Livet på landet er bra for meg!
Jeg har frisk luft, og hagen min!
-Roen. -De skulle ikke pensjonert Dem.
Man kan ikke utsette det uunngåelige i evighet.
Og denne saken er full av utsettelser.
-Er den? -Å ja.
Roger Ackroyd og Madame Ferrars utsatte kunngjøringen av forlovelsen.
-Ralph Paton og Flora gjorde det samme. -Jeg ser ikke at det hjelper oss.
Ikke jeg heller.
Men man må ha lov til å reflektere.
Fra "R", 13. mars.
Kanskje Roger Ackroyd og Madame Ferrars giftet seg i hemmelighet.
-Hvorfor skulle de gjøre det? -Eller Ralph Paton og Flora...
Det er mer sannsynlig. Men hvorfor holde det hemmelig?
Hvilke andre med forbokstaven "R" kjenner vi?
-Hva med Mr Raymond? -Nei.
Jeg tror ikke han er typen som gifter seg.
Nei. Vi kommer stadig tilbake til Ralph Paton.
Ringen har kanskje ikke med saken å gjøre. Men hvorfor melder han seg ikke?
Har det ikke falt Dem inn at Ralph Paton -
- kan være død? -Død?
Nei.
Det håper jeg ikke, for Floras skyld.
Hva mente De med at De ikke trodde hun hadde vært hos onkelen ti over ti?
Det haster. Vi må rekke toget.
Dessuten må jeg bort fra disse gjenferdene.
Nå begynte sprekkene å vise seg. Jeg skammer meg over å innrømme -
- at hjertet har mørke kroker som ikke engang jeg var klar over.
Hvem skulle trodd at gode, snille Flora kunne være så uskikkelig.
Poirot har nevnt noe for meg, Miss Ackroyd. Han tror ikke -
- De var i arbeidsrommet om kvelden fredag, -
- og at De ikke gikk innom for å si god natt.
-Parker så meg der. -Han sa at han så Dem komme ut.
De aner ikke hvordan jeg har hatt det siden vi kom hit.
Ønske seg ting, lyve og lure -
- ta på regning, love å betale. Jeg hater meg selv når jeg tenker på det.
Det var det som førte Ralph og meg sammen.
Jeg forsto ham fordi jeg er lik ham. Ingen av oss er sterk nok alene.
Greit. Jeg kom ikke ut fra arbeidsrommet.
Jeg var i min onkels soverom.
Jeg visste at han alltid hadde penger i den skuffen.
Jeg var i trappen ned fra onkels rom -
- da jeg hørte Parker, så jeg lot som jeg kom ut fra arbeidsrommet.
Parker! Mr Ackroyd sier han ikke vil forstyrres.
Neivel, Miss Flora.
-Mademoiselle... -Jeg tok dem! 40 pund.
Jeg er en simpel tyv! Nå vet De det!
Regel nr 1 i King's Abbott. Tro aldri på hva noen sier.
Hva kunne snushanene gjøre annet enn å begynne på nytt?
Tilbake til Dorothy Ferrars hus og et nytt dykk i hennes sørgelige liv.
Hun var den egentlige grunnen til alt dette oppstyret.
Madame Ferrars hadde vært din pasient i mange år, James.
-Virket hun i ulage den siste tiden? -Hun var jo svært følsom.
Ikke så mange forsto henne.
Men det gjorde du.
-Hun betrodde seg i viss grad til meg. -Unnskyld.
-Skrev Madame Ferrars ofte brev? -Jeg tror ikke det?
Hennes eneste slektninger bodde i New Z ealand.
Bon jour, Madame.
-Har De sett dette? -God morgen, sjefsinspektør.
Hva? Å. God morgen Hør her.
"Politiet har i noen dager villet snakke med Ralph Paton, -
- adoptivsønn til Roger Ackroyd som døde fredag under mistenkelige forhold.
Mr Paton er nå pågrepet i Liverpool, på vei ombord i båten til Amerika.
-Bon. -Hva mener De med "bon"?
Liverpool visste ikke noe om dette!
Nei, mon ami. Jeg fikk redaktøren til å skrive det.
Vi får se om avisartikkelen Deres har blåst noen frem i lyset.
-Kan noen blåses frem i lyset? -De vet hva jeg mener.
Nåvel, kan de blåses, så vil dette ha blåst dem.
Beklager! Har dere ventet lenge? Vi har hatt det så kaotisk.
-Uten Parker, og Ursula er dårlig. -Er hun dårlig?
Hun vil ikke komme ut av rommet. Vi kan høre henne gråte.
Merci.
-Gå vekk. -Kan vi få snakke med Dem?
Gå! Jeg vil ikke snakke med dere.
Mrs Paton? Det er meg, Hercule Poirot.
Nytter ikke å forstille seg mer.
-Avisen skriver at Ralph er arrestert. -Vi trenger sannheten, Madame.
-Ralph har ikke gjort det. -Jeg tror De har rett, -
- men saken ligger dårlig an. Bare sannheten kan redde Monsieur Paton.
Fortell først hvorfor De utgir Dem for k ammerpike.
For levebrødet.
Far døde for to år siden. Han etterlot bare gjeld.
Gjeld og fem døtre.
Min eldste søster var alt gift, med en kaptein Folliott.
Oui. Jeg møtte henne i går.
Jeg ville ikke bare være 'kammerpike'. Enten ordentlig, eller slett ikke.
-Og min søster ga meg referanser. -Og så fikk De jobb her.
Jeg likte faktisk arbeidet. Og jeg møtte Ralph.
Vi følte likt for hverandre og ville gifte oss.
Oui.
13. mars.
Ringen min!
-Jeg trodde den var tapt! Hvordan... -Fortsett, er De snill.
Vi giftet oss, -
- og jeg kom tilbake hit mens Ralph ble i London -
- og søkte jobb. Men han mente at om han skulle bli kvitt gjelden, -
- måtte han be Mr Ackroyd om hjelp. -Uten å nevne at dere var gift?
Ja. Mr Ackroyd ble rasende, men sa han ville hjelpe hvis Ralph -
- giftet seg med Flora. -Og han sa ja?
Ja. Men det måtte ikke bli kjent på en stund.
-Han ville skjule det for meg. -Kan tenke meg det.
Men tirsdag krevde Mr Ackroyd at forlovelsen ble kunngjort i helgen.
Ralph måtte fortelle meg det hele.
Han gjør meg arveløs!
Jeg sa at jeg ville fortelle at vi var gift. Ralph bønnfalt meg å la være.
Men hva annet kunne jeg gjøre?
Jeg var så rasende på Ralph at jeg kastet ringen på hjemveien.
Jeg angret nesten straks. Jeg håpet Mr Ackroyd ville vise medfølelse, -
- men han var fæl. Han sa at jeg var ute etter Ralphs penger.
Allerede gift?
Jeg skulle møte Ralph i lysthuset for å fortelle hvordan det hadde gått.
Jeg møtte ham halv ti, og det var fælt.
-Du har ødelagt alt! -Jeg er din kone!
-Og De spjæret forkleet. -Jeg lurte på hvor det hadde skjedd.
Og siden har jeg ikke sett Ralph eller hørt fra ham.
Og så hørte jeg at Mr Ackroyd var blitt myrdet.
Oui.
Hva var klokken da De skiltes fra Deres mann i lysthuset?
Jeg har tenkt på det om og om igjen. Vi var sammen ti minutter, ikke mer.
Klokken var bare kvart på ti da jeg kom tilbake til huset.
Der er De, Mr Poirot. Jeg har prøvd å finne Dem. Telefon til Dem.
-Til meg? -Ja.
Poirot.
Ah...
Mr Smith!
Jeg tenkte vel at jeg ville finne Dem her.
Nå kommer den største prøven. Alle er samlet til krigsråd, -
- men politiet famler nok fortsatt i blinde.
Og bare vi passer oss, får de ikke flere hemmeligheter av oss.
Men det fins alltid et svakt ledd.
Nei, nei, nei, Caroline! Jeg gir ikke etter for din nysgjerrighet!
-Ikke vær så vrang, James. -Nei, Caroline.
Bare dem han hadde nevnt, sa Poirot.
Jeg kjører deg! Jeg trenger ikke gå inn.
Jeg skjønner ikke hvorfor vi må føye ham i alle hans luner!
Sjefsinspektør, så vennlig av Dem. Sett den her.
Nei, nei, nei! Voila!
Følg med!
Kom inn, alle sammen. Så snilt av dere å komme. Stig på!
Finn dere til rette.
-Monsieur Raymond, bli her. -Jeg også? Hva er dette for noe?
En vitenskapelig maskin? Får vi elektroder i knærne -
- for å avsløre nervøse bevegelser? - Å nei, jeg er gammeldags.
Jeg arbeider bare med mine små grå. Sitt ned.
Kjære doktor James. Velkommen. Sitt ned.
-Du kjenner nok inspektør Japp. -God kveld.
Bon, la oss begynne.
Først har jeg en kunngjøring.
Denne unge damen, Mlle Ursula Bourne, -
- er i virkeligheten Ralph Patons hustru.
-Ja. Hun giftet seg med ham i mars. -Ralph?
Gift? Hvordan kan han være det?
Ti nå stille, mamma!
Du og Ralph holdt godt på hemmeligheten!
Jeg er glad på deres vegne.
Så snilt! Ralph har oppført seg veldig stygt, særlig mot Dem.
Han var trengt opp i et hjørne og benyttet den eneste utveien.
Jeg ville vel gjort det samme i hans sted.
Alle her hadde både motiv og anledning til å drepe Roger Ackroyd, -
- og Monsieur Parker fordi han visste for mye.
Madame Paton kunne ha håp om å få orden på sin situasjon -
- hvis Mlle Floras onkel ikke presset henne til giftermål med Ralph.
Raymond var ergerlig over at Ackroyd ikke ga ham større myndighet.
Og Mme Ackroyd og Mlle Flora håpet begge å få arve Monsieur Ackroyd.
Jeg liker ikke dette. Jeg vil heller gå hjem.
Det kan De ikke før De har hørt hva Poirot har å si. Vær så snill og sitt.
Merci, Madame.
Tiden har vært et konstant problem.
Vi vet at Roger Ackroyd levde halv ti, for da hørte Raymond ham snakke.
Men hvem snakket han med?
Ikke med Ralph Paton, som da var i lysthuset med sin kone.
Så hvem? Fra første stund har en ting i denne saken plaget meg.
Roger Ackroyds ord, som Raymond overhørte..
Påkjenningene på min lommebok har vært så hyppige i det siste -
- at det er umulig å oppfylle ditt ønske.
Synes dere det er noe merkelig ved dette?
-Som om han dikterte et brev. -Nettopp!
En diktafon? Men det forandrer ikke noe.
Halv ti var han i live ettersom han snakket i diktafonen!
Vi kommer stadig tilbake til Monsieur Ralph Paton.
Vi vet at han var i lysthuset med Madame Paton.
Men plutselig er han borte. Hvorhen?
Har han flyktet fra landet? Eller kanskje -
- han er blitt det tredje offeret? -Nei!
Eller kanskje noen hjelper ham å skjule seg for politiet. Men hvem? Og hvor?
Et hotell? Nei. Altfor offentlig.
Pensjonat? Nei, nei - samme grunn.
Jeg har det.
Et privat pleiehjem.
Inspektør Japp har funnet ut at det er to pleiehjem i området, -
- og at en viss Mr Smith ble tatt inn på det ene søndag morgen.
Ralph ville aldri stikke av!
Vi kan spørre "Mr Smith" selv.
Ralph!
Men jeg spør meg selv -
- hvem som fikk pleiehjemmet til å ta imot Ralph Paton.
Javel, Poirot. Mea culpa.
Da jeg hørte at han var tilbake i King's Abbott og bodde på White Hart, -
- forsto jeg at noe var galt. Jeg besøkte ham samme dag.
Han fortalte om ekteskapet og knipen han var i.
Jeg kunne ikke gjøre noe da, men da drapet ble oppdaget, -
- visste jeg han ville bli mistenkt. Eller piken han elsket.
Tanken på å kanskje måtte si ting som kunne skade hans kone...
Har jeg ikke sagt deg 36 ganger -
- at det er umulig å skjule noe for Hercule Poirot!
Jeg vet hvem som myrdet Ackroyd og Parker, -
- og hvordan det ble gjort.
Og dette -
- forteller meg alt.
Hva er det?
Et telegram fra et dampskip underveis til USA.
I morgen vil den gode inspektør Japp -
- foreta sin arrestasjon.
Jeg har aldri opplevd noe så meningsløst! Ufordragelig liten mann!
Hør her, Poirot! Om De vet hvem som begikk mordet...
Begge mordene.
Ja, det vet jeg.
-Hvem er det da? -Kan du fortelle oss det?
Poirot vil ikke gjøre det lett for dere.
De har Deres teorier etter en lang og lysende karriere, -
- og du, kjære James, har vært med i saken fra begynnelsen.
Du kjenner alle de innblandede, slik bare en god landsens lege gjør.
Men før jeg avlører min hemmelighet, vil jeg høre hvilke teorier dere har.
-Vi begynner med deg, James. -Meg?
Jeg kan ikke måle meg med fagfolk.
Jeg ble så lei av å vente i bilen. Er det lenge igjen?
-Nei. Kanskje jeg skal ta kvelden. -Madame. Deres bror skulle akkurat -
- legge frem sine teorier om morderen.
Kom og sitt ned!
Ja.
Ja visst.
Merci.
James, fortell oss nå hva slags mann eller kvinne vi ser etter.
Kvinne? Jeg tror neppe det var en kvinne.
Og mannen, tror du han også var utpresseren?
Jeg tror han hadde en slags pengeavtale med Mrs Ferrars.
Han fikk rede på årsaken til Ashley Ferrars død.
Han kunne til og med ha vært en detektiv.
Men som lege hadde jo også du et ideelt utgangspunkt, ikke sant?
Jo visst!
Men det avgjørende øyeblikket er ikke drapet på Ashley Ferrars, -
- men hans enkes selvmord. Hennes motiver er uklare, -
- men hun besluttet å gjøre ende på livet sitt.
Dette må ha satt vår morder i et dilemma.
Han visste om hennes nokså smakløse forhold til Roger Ackroyd.
Hans problem var hvorvidt hun før hun døde hadde fortalt ham -
- hvem det var hun hadde pengeavtalen med.
-Utpresseren? -Neppe noen vanlig utpresser.
Han møtte trolig Roger Ackroyd rundt dette tidspunktet, -
- og noe ved Ackroyds oppførsel fikk ham til å lure.
I det øyeblikket kom han til at han ikke kunne ta noen sjanse.
Han laget en innretning som kunne slå en diktafon av og på.
Jeg tror ikke han overlot valget av våpen til tilfeldighetene.
Jeg tror han hadde med seg et våpen da det slo ham -
- at dolken som lå på utstilling på åstedet -
- ville spre mistankene enda mer.
Han var klar til å begå drapet da han fikk bekreftet -
- sin største frykt.
Mrs Ferrars hadde betrodd seg til Ackroyd, men ikke personlig.
Hun hadde skrevet et brev. Ackroyd åpnet brevet i hans nærvær -
- og begynte å lese det.
"Min kjære Roger. Jeg ville ikke si deg navnet i ettermiddag, -
- men nå skriver jeg det til deg."
Beklager, men jeg må lese dette i enerom.
-Si meg i det minste mannens navn. -Nei, jeg må lese det i enerom.
Javel.
Og i brevet hadde Madame Ferrars skrevet navnet på utpresseren?
Jeg har lest denne dagboken jeg fant i bilen, James.
-Det var ikke utpressing! -Ikke si mer, James!
Gi deg, James! Mannen hadde lenset Madame Ferrars for penger.
Den løsaktige, morderiske heksa! Hun herset med oss alle! Hadde aldri -
- arbeidet for pengene! Ikke fyllebøtten av en mann heller! De var parasitter!
-Hold opp, James! -Nei!
De ante ikke hva det ville si å spinke og spare, å aldri ha råd til ferie.
Sykebesøk dag og natt til idioter milevis omkring.
Dere har ingen rett til å sette dere til doms over meg! Utpressing?
Loven ville ikke straffe henne, så jeg gjorde det!
Så det var det.
Jeg har gjort jobben for dere.
Jeg beklager, Caro.
Å drepe Ackroyd var lett.
Kniven var skarp, og jeg visste hvor jeg skulle stikke.
Og forøvrig trengte jeg bare å følge planen.
Først sørge for at alle husket at jeg forlot huset.
Jeg skal bare si god natt til damene.
Så kjørte jeg av sted, men parkerte et lite stykke unna.
Så måtte det se ut som om Ralph Paton hadde gått inn gjennom vinduet.
Han var en patetisk stakkar.
Jeg visste at Ackroyd hadde kjøpt en diktafon, og hadde brukt den.
Nå skulle jeg bruke den til å la Ackroyd snakke fra graven.
Så var det denne stolen som mystifiserte dere alle.
Jeg hadde satt igjen Ralph Patons sølete sko utenfor da jeg steg inn.
På veien ut brukte jeg den til å lage et fotavtrykk i vinduskarmen.
Og så gjorde diktafonen sitt arbeid.
Jeg er imponert over din besluttsomhet, -
- men påkjenningene på min lommebok har vært så hyppige i det siste...
Dermed var vi sikre på at Roger Ackroyd var i live halv ti -
- da du var trygt hjemme og ventet -
- på oppringningen -
- fra pasienten du hadde fått til å medvirke i noe du hadde kalt en spøk.
Ja, der var du flink, Poirot.
Jeg ble overrasket da du viste oss telegrammet fra dampskipet. Bravo.
Takk.
Jeg trengte oppringningen for å være først der når drapet ble oppdaget.
-Har De ringt politiet? -Politiet?
Hva går det av Dem? Deres arbeidsgiver er myrdet, og...
Jo færre som går inn her, jo bedre.
Jeg hadde satt stolen slik at den skjulte diktafonen -
- for den som sto i døråpningen.
Ring politiet, Parker.
Mens Parker ringte, hadde jeg god tid til å fjerne utstyret -
- og sette stolen på plass.
Endelig måtte jeg fortelle Ralph Paton om mordet på hans onkel, -
- overbevise ham om at han var i fare og ta ham med til et pleiehjem.
-Hvorfor drepte De Parker? -Han la merke til for mye.
Han husket at han hadde levert fem brev, ikke fire, -
- og at den ene konvolutten var blå og håndskrevet.
Han visste at han ikke hadde flyttet stolen. Når ville han skjønne -
- at jeg hadde gjort det?
Nei. Den sjansen kunne jeg ikke ta.
James, dagboken din.
James Sheppard, jeg arresterer Dem for drapet på Roger Ackroyd.
Naturligvis, inspektør.
-James - nei! Dette er tåpelig! -Ikke rør dere!
Gikk det bra?
Stans!
Kom, Poirot!
Japp!
Det var tre.
Tilbake, Poirot!
-James - nei! -Så ikke tving meg!
Nok av tid til heltemot når han ikke har flere skudd.
Det var fem. Ett igjen.
Nei!!
James!
For Dr Sheppards søsters skyld må den sanne beretningen -
- om de fæle drapene ennå være en hemmelighet.
En siste tjeneste overfor en mann jeg hadde betraktet som venn.
Jeg trodde jeg kunne unnslippe byens ondskap ved å flytte på landet.
De grønne markene, fuglesangen, smilende, vennlige ansikter.
På de grønne markene er ofrene for grufulle mord begravet.
Fuglene synger bare en kort stund før en tweedkledd idiot skyter dem.
Og de smilende, vennlige ansiktene, hva skjuler de?